Превод и обрада: М. М. 29.09.2013'www.titlovi.com
Ово се десило у Тексасу.
Рут.
Хеј, Рут.
Куда ћеш? -Кући.
Кућа је у другом правцу. -Не моја.
Враћаш се мами?
Има 24 Км до тамо. -Знам.
Добро. Идем с тобом.
Ради шта хоћеш. -Хоћу да те вратим кући.
Зашто си рекао Фредију да ћеш сам извести напад?
Мислим да нисам то рекао,
али ако јесам, кад кажем "сам", мислим да тебе и мене.
Увек мислим на тебе и мене.
Хеј.
Оставићеш ме?
Не, нећу да те оставим. Неће нико никог...
Јер ћу прво ја тебе да оставим.
Није... смешно.
Нећу да те оставим. Нећеш ни ти мене.
Јер ако то урадиш, идем и ја с тобом.
Нећу у затвор. -Нећеш.
А она колиба није дом. -Трудим се.
А мислим и да ћу добити бебу.
Имаћемо бебу?
Ниси љут? -Нисам љут.
Не, моја мама ће је подизати.
¶ Могу ли да украдем пољубац? ¶
Престани. Голица ме. -То би требала да радиш,
да му певаш песме. -Само му причам.
Уморан си?
Плава птицо, плава птицо...
Добро.
Бићу добро.
Враћам се за пет минута.
Имамо малу потеру... -Кажем ти, кад уђеш овде
осећаш као да си упознао ђавола.
Нека сва кола крену у подршку. Понављам, свим колима, свим колима...
сва кола. -Срање. Добро. Рачун, душо.
Погођен сам! -Упуцала сам неког.
Мислим да сам упуцала неког.
У реду је.
Ох, Боже.
Хеј. Хеј.
Мислим да сам упуцала неког. -Срање.
Дај ми пушку. Дај ми пушку, Рут.
Шта то радиш? -Слушај.
Устаћемо и отићи одавде.
Не. -Добро. Идем ја први.
Ти пођи за мном. Тако ћемо.
Не. Можемо успети. Успећемо ако трчимо.
Нећемо, Рут. -Да, хоћемо.
Убиће нас. Ако останемо овде, убиће нас на лицу места.
Не. -Молим те. -Урадићу то.
Не могу. Нећу у затвор!
Мораш им рећи да сам све урадио сам.
Реци им да смо ја и Фреди све урадили.
Имала си пушку у рукама јер сам ти је ја гурнуо у њих.
Реци им да си била уплашена и да сам ти је ставио у руке.
Неће ме бити на кратко, и вратићу се. Треба само да ме чекаш.
Обећавам да ћу се вратити. Само ме чекај, важи? Само ме чекај.
Изгубио сам мог дечака. А то оставља тебе...
и Боба. Само што Боб нема избора.
Збуњен сам, Рут. Примио сам вас, децо...
очувао тебе и Боба као да сте моји.
Како то да радите овакве ствари?
Радили смо само оно што си нас научио.
Је л' дечко или девојчица?
Знаш ли? -Не.
И, шта желиш да радиш, Рут?
Чекаћу га.
Драга Рут...
Сањао сам те синоћ.
Изгледа да те сањам сваке ноћи... и већину дана.
Увек ми је твоје лице у мислима. Спајам га с твојим гласом
у глави. Замишљам како ти расте коса. Замишљам како твој стомак
постаје све већи. Људи овде причају о кајању,
али ја се не кајем. Не мислим лоше
о томе шта сам урадио. Радили смо шта смо радили, и то је
оно што смо. Ижврљаће ову мисао
пре него што је прочиташ, али знам да ти знаш
шта пише. Сваког дана се будим мислећи
да ћу данас да те видим, а једног од ових дана,
тако ће и бити. А до тада, наставићу
да ти пишем. Писаћу ти сваког дана.
И једног дана ћеш добити писмо од мене, погледаћеш навише
и видећеш мене како ти га дајем.
Тада можемо заборавити на речи, дотаћи ћу твоје лице и пољубити те.
Бобе Малдун, јеси ли будан?
Да. -Добио си девојчицу.
И узећу нашу девојчицу у наручје...
и отићи ћемо негде... негде далеко.
Хеј.
Пиши ми ускоро, што пре можеш.
Волим те, Боб.
Мама. Мама.
Добро јутро. -Мама.
Како си спавала? -Добро.
Јеси ли гладна? -Не.
Шта је било? Дођи.
Наставимо да спавамо.
Мама! Види шта сам нашла!
Шта си нашла? -Маце!
Откуд оне ту? -Не знам.
Колико вас има?
Малени створ. Баш си малецна.
Где ти је мама?
Зашто плачеш? А?
Можда хоће код мене. -Шта?
Можда хоће код мене. -Можда.
Али ти имаш још два залогаја.
"Мали коњић је трчао и трчао, лисице су га јуриле, могао је чути њихов лавеж."
"А онда су га јурили вукови, чуо је њихово завијање, "
"али је знао да не могу да га стигну."
Меда. -Да, то је мали меда.
Твој тата воли медведе. Некада се рвао с њима.
Оборио би их право на нос.
Силви, обуј ципеле.
Добро.
Хеј. -Добро јутро, гђице Гатри.
Хтео сам да вас видим пре одласка на посао.
Нешто није у реду? -Хтео сам да попричамо.
Колико маца имаш? -Четири.
Је ли? Како се ова зове? -Вилоу.
Мени више личи на Џимија.
Одакле ти ове маце?
Доле. -Нашли смо их иза куће.
Хвала. -Мама их је ваљда оставила.
Требало би да дате неком пар да си олакшате. -Могу да бринем о мацама.
Као што рекох, овај... Спремају се да вас позову
у станицу, и, овај, биће у свим вестима касније.
Мислио сам да је боље да чујете од пријатеља. -Шта то?
Боб је већ пет пута покушао бекство.
Да ли сте знали то? -Не.
Можда му шести пут успе.
Људи с којима је побегао су ухваћени у покушају да ускоче у воз
близу Бартлесвила, ка северу.
Можда и Боб покушава исто.
Можда је већ побегао.
Можда. -Шта ви мислите?
Не знам. -Да ли се уопште неко распитивао о њему? -Не.
А она писма? -Сви су их прочитали пре слања. Ништа у њима не пише.
Донећете их ипак?
Урадићу шта год желите, али он се неће вратити.
Неће се вратити по мене, ако сте то мислили.
Рут!
Да ли је рекла нешто? Да ли је?
Не, Џине. Ама баш ништа.
Изненађен сам. Мислио сам да јој се ти више
свиђаш од мене. -Пусти мене да средим ово.
Дођавола, Пете. Тебе је упуцао. Пустићу те да ухватиш кучкиног сина.
Да. Извини што касним.
Морала је да буде кажњена. Потукла се са Мајлсом.
Зашто си се потукла са дечацима?
Називали су ме погрдно. -Треба ти бољи разлог од тога.
Хајде. Дођи. Ух.
Добро вече. -Здраво. -Ћао, девојчице.
Ћао. -Данас баш лепо изгледаш.
Ускоро ти је рођендан, је л' да?
Јеси ли можда већ саставила листу жеља?
Било би ти боље да јеси. Нека ти мама помогне.
Чуо сам вест. Хоћеш да причаш о томе?
Сви мисле да знам нешто.
Немам јебено појма.
Кажу да су га пратили до Монтане.
Мислиш да је у Монтани?
Могу да обавим неке позиве, да видим шта бих могао предузети
да завршим све ово. -Ја бих могла да завршим све,
треба само да кажем истину.
¶ Хеј, мала плава птичице, отпевај ми песмицу ¶
¶ О Санта Ани у Сен Антону ¶
¶ Хеј, плава птичице, могу ли украсти пољубац ¶
¶ Као што су они покушали да украду топ од Гонзалеса ¶
¶ Плава птицо, отпевај ми Ватерло ¶ ¶ Хоћеш ли доћи под сенку ¶
¶ Ако је направим за тебе? ¶
¶ Хеј, мала плава птичице, отпевај ми песму ¶
¶ О далеком Мексику, негде у јуну ¶
Извините, гђо?
Госпођо?
Само вози и држи се аутопута.
Где смо сада? -Шта?
Где смо? У којој смо држави?
Мисури. -О, Мисури?
Препознала сам те.
Хеј, како се ово појачава?
Са стране има мало...
Да, то је то.
¶ У самотним ноћима, мислим о људима који ми недостају ¶
¶ И сваког дана, мислим о другима који можда теби недостају ¶
Где мислиш да идеш?
У правцу који још није пронађен. ¶... звук... ¶
Не знам. ¶ Никада не могу да заборавим ¶
¶ тебе ¶ ¶ Добра и лоша времена ¶
Па...
Како си то извео? -Шта... изашао?
Да. -Је л' сада ово модерна фризура?
Па... само сам почео да ходам, знаш, као што сам и рекао да хоћу.
И само си изашао?
Аха.
Како си успео? -Па, знаш, стражари...
долазе сваке ноћи до ћелија...
Вичу, "гаси светла" и лупају по решеткама својим пендрецима.
А један чувар... имао је обичај да се шали с нама.
Једне ноћи рекох, "Е па...
нећемо се још дуго виђати. Мислим да ћу изаћи одавде
за неких десет дана." Он рече, "Како то мислиш да изведеш?"
Одговорио сам, "Само ћу изаћи на врата."
Он рече да ће ме спречити. А ја рекох, "Не, гдине. Имам паметнија посла."
А он рече, " То не иде тако." Ја рекох, "Не иде само зато што ви тако мислите."
"Видите, имам важне ствари. Имам жену и малу девојчицу којој треба тата."
Питао ме је шта знам о важним стварима... да чак и да изађем,
мораћу да одговарам Богу и ђаволу за све што сам урадио.
Рекао сам му... Пуцајте. Рекао сам му...
Рекао сам му, "Гдине..."
Некада сам ја био ђаво. Сада сам само човек.
Дани су пролазили... 10, 9, 8...
и последњег дана...
Решетке су се отвориле, а ја сам изашао.
У вестима кажу да си искочио из камиона.
Да.
Па...
Човече, имаш ли нешто за јело?
Још увек сам помало гладан.
Наћи ћу нешто.
Јеси ли видео Рут у скорије време? -Не. Нисам одавно.
Више не живи код маме.
Има нову кућу. -Нову кућу?
Аха. Скерит се стара о њој.
Све јој је средио. Требао бих да ти кажем да је звао да се распитује о теби.
Је ли? Шта си му рекао?
Да те нисам видео, што је и било тачно.
Нисам мислио да ћу те видети тако брзо.
Истина.
Мислим да је то... све што то дугујем.
Откуд ово?
Одасвуда. -Чији је?
Мој.
Звучи као да се дрво расклатило.
Ваљда си у праву. Више ексера не помаже.
Цео олук се одвоји од куће сваки пут кад пада киша
као сада. Изађем да га прикуцам
натраг. Не прође много, откове се. -Може тако, или да набавиш више кофа.
Да, могао бих. Било би лакше тренутно. А онда
бих морао да избацујем ту воду напоље. Не знам.
Воздра! -Воздра и вама.
Оволика киша ме подсећа на један март. Имали смо 100 литара по квадрату дневно.
Човече. Мој средњи резервоар се исушио, а остала два... -Чујте, можете ли ми рећи
у ком смо тачно граду? -Ово је Меридијан.
Добро. Видите, прошли смо Гленроуз, али нисмо
видели знак... нисмо знали да ћемо оволико отићи
далеко, али не довољно далеко. -Зависи куда сте кренули.
Кренули смо овде.
Планирате лов на јелене?
Хтели смо. -И тако, толико је падала киша,
напунила је резервоаре, а моја жена је отишла
да их провери следећег дана, кад у једном... сом.
Проклетиња се напунила и препунила, а он је испао са преливом.
Је л' ово право? -Молим?
Је л' ово право? -Наравно.
Колико су стари? -Тај револвер је стар
125 година.
Ма није ваљда.
Видите ли тај лист папира до њега?
То је листа... Сваког јадног кучкиног сина који је стао насупрот њему.
Мени то звучи као тешка измишљотина.
Да, вероватно и јесте.
Могу ли да вам помогнем да нађете нешто одређено?
Не. Само разгледамо.
Има ли нешто ново?
Не, не данас.
Мислио сам да бисте хтели ово натраг. Само је скупљало прашину.
Читали сте их? -Не, гђо.
Зашто? Сви остали јесу.
Нису моја да их читам.
Могу ли да вас питам нешто? -Наравно.
Озбиљно сте мислили да се Боб неће вратити по вас? -Да, озбиљно.
Мислио сам да бисте можда отишли из града
док све ово не буде готово. -Мислите док ухвате Боба?
Где да одемо? -На безбедно.
Да ли бисте ви пошли?
Неко би пошао са вама.
Мислим да ћу остати овде. Знате, радим, и...
ускоро ће Силвин рођендан. Бићемо добро.
У реду. Пуни 4.
Је л' тако? -Да.
Шта би желела?
Жели коња. -Правог?
Аха.
Где бисте га чували?
Знате, знам човека који би вам га продао за разумну цену.
Стварно? -Да.
Не могу да бринем о коњу.
Нећете коња. Можда бих могао, овај... можда
могу нешто да јој донесем. -Зашто?
Па, мало сам рашчишћавао, и...
можда имам неке стварчице које леже бадава около,
можда би их она желела, знате?
Само... -Стварчице, а?
Стварчице.
Драга Рут...
Не знам како да започнем ово писмо.
Милион ствари ми је на памети, и треба ми да их изнесем.
Знам да знаш да сам изашао, и надам се да знаш да долазим
по тебе, како сам увек говорио. Како сам увек говорио да хоћу,
долазим по тебе.
Волео бих да сам крај тебе, да ти шапућем на уво,
али није тако. Прешао сам шуме и планине без ципела.
Ишао сам дуго и напорно, и сада сам близу.
Тако сам ти близу, могу готово да пружим руку и додирнем твој образ.
Изволи, Доне.
Чувајте се, момци.
О... Види се само, Бобе.
Клиснуо из ћорке и дошао право овамо.
То ти можда није паметан потез. -Јесте ако ме не пријавиш.
Где је Мајлс. -Нема га.
Нема? -Нема ни Гледис.
Сада сам само ја. -Ко води све?
Нема више шта да се води.
Зар ово није било Фредијево? -Сумњам.
Сећам се да сам се играо с овим. И свим тим малим индијанцима...
имаш ли те индијанце негде?
Све Фредијево је одавно нестало.
Шта желиш, Бобе?
Само сам се питао јеси ли чуо нешто.
У вези чега?
О локалцу који је побегао из затвора.
Џин Дентлер и његов заменик су били овде пре неки дан због тога.
Рекао сам им да знам бар шест кучкиних синова
који би да те виде мртвог, али ће бити забавније да се завалим
и примам опкладе ко ће те први дограбити.
Зајебао си својевремено пуно људи.
Да, а онда су ме ухватили. -Нису они.
Могу престати да ме траже.
Стари Боб Малдун ће нестати.
А куда ће стари Боб нестати?
Размишљам да се средим, направим малу кућицу,
отворим радњу. Не знам.
Остарим. Као ти.
Сам?
Чуо сам да си купио Рут кућу.
Дозволио сам да остане у једној од мојих старих кућа.
Има велико двориште где девојчица може да се игра.
Хеј, она је и моја девојчица.
Да ти кажем... довољно је слатка
да пожелиш да оставиш све. Једно си добро урадио.
То ти признајем. Радим све што могу
да пазим на њих. -Да.
Ваљда ћу ја да наставим даље.
Тако мислиш? -Да, гдине.
Да ти кажем нешто.
Ради шта год хоћеш.
Узми сце своје паре и иди што даље можеш одавде.
Али послушај шта ти кажем...
Остави њих две на миру.
Не могу. -Можеш.
А зашто бих? -Размисли, Бобе.
Каква год невоља да те чека...
Њима сасвим сигурно није потребна.
А каква то невоља?
Изашао си. Шта још хоћеш?
Моју породицу.
И ја. Али немам је.
Овако ћемо. Нећу те више повредити
него што то сада радим. Никада те више руком нећу таћи
или пипнути прстом или уштинути за образ.
Нећу позвати шерифа, и нећу им рећи
где си био. Али ако чујем да је
стари Боб Малдун разговарао са Рут Гатри...
Питао си ме каква невоља... Постараћу се да је створим.
Фреди је тог дана први пуцао.
Нико не би био повређен да није то урадио.
Иди, Бобе.
Морам да откључам врата. Иди одавде пре него што те
неко види. Нађи себи безбедно склониште.
Где су кључеви?
У камионету. -Кључеви?
Ја сам јој невоља? Ја сам јој невоља?
Мисли да може да јој купи кућу?
Не, бато. Неће моћи. Рут ће отићи из те куће као да је у пламену.
Оловка... треба ми оловка.
Дај ми оловку.
Нема јебеног смисла.
Извини.
Драга Рут, време је да идемо.
Ти, ја и Силви.
Дођи.
Размишљала сам...
Можда бисмо могле на пут...
После твог рођендана. Шта мислиш о томе..
да одемо у неко ново место?
Само уђемо у кола и возимо се и возимо.
Било би стварно забавно.
Хеј!
Хеј, чекај.
Дај да видим то. Дај овамо.
Ево. -Хајде. Идемо.
Шта кажеш да затворим... поведем те негде
на вожњу... Да побегнемо мало?
А?
Хеј, Свити.
Како си? -Није лоше.
Прекршио сам неки закон?
Не. Само те дуго нисам видео. -Пазим шта радим.
Желиш неко пиће? -Не. Хвала.
Тражимо једног твог старог пријатеља.
Сигурно си чуо новост. -Да. да.
Неки пандури су дошли из Монроа да се распитују.
У реду. Јеси ли га видео?
Нисам. -У реду.
Могу ли да погледам около?
Били, пази на бар. Надам се да ћемо брзо.
Не волим да љутим муштерије.
Нисам се чуо с њим од прошле зиме. Послао ми је писмо.
Одговорио си му? -Не.
Не беше ли ти члан његове банде... Боб Малдун,
Рут Гатри, Фреди? -Не. Извукао сам се.
Створио сам себи посао.
Дођавола. Оставио сам кључеве доле.
Стани.
Морао бих да се вратим ускоро за касу.
Користио сам за означавање странице. Ваљда је сада померено.
Рут ти је дала? -Послала је поштом.
Замолила ме је, овај... да га пошаљем Бобу.
Ниси послао. -Као што рекох, слаб сам
са дописивањем. -Када је то било?
Колико је стара девојчица? -Три, пуни четири.
Отприлике толико. -У реду.
Могу ли да га задржим? -Слободно.
Позваћеш нас ако чујеш нешто.
Наравно.
Види ово.
Ово је прва ствар који су носила, на дан кад си рођена.
Била си тако малена. Погледај колицно је.
Донела сам те кући, а ти си сатима спавала.
Била си тако добра мала девојчица.
Понећу ово са нама само зато...
Можда нам једном затреба. "И мали коњић је обуо своје ципелице"
"и јурио све док није изашао из тамне шуме."
"Дошао је до реке где је било риба."
"Риба сада није било, и не беше никог да га спречи"
"да пређе реку. Прешао је и успео се
на брдо, и за кратко време, могао је да види свој дом."
Шта није у реду, слаткишу? Зашто си тако тиха?
Све ће бити у реду. Само чекај и видећеш, важи?
Има ли вести од Боба?
Зашто не уђеш? -Не.
Знам да је Боб долазио. Хоћеш ли се постарати да добије ово? -Шта је то?
Прочитај ако желиш. Ионако ћеш прочитати.
Ако га видиш... Можеш ли му рећи...
Само... само му дај то.
Драги Бобе... Надам се да никад нећеш добити ово.
Желим да уђеш на врата,
одведеш нас као што си увек говорио.
Али не можеш.
Не можеш да дођеш... не сада.
А ја не могу са тобом. Ако дођеш, ухватиће те.
Ако пођем с тобом, наћи ће нас. Не могу тако да завршим.
Не могу дозволити да се тако заврши, ни за нас...
нити за Силви. Не могу дозволити да се то деси.
Зато одлазимо. Ако нас будеш овде тражио, неће нас бити.
Идемо негде где нико не зна ко смо,
или где можемо чекати право време и да нас свет заборави.
Не знам како да објасним ово боље,
али знам да знаш о чему говорим.
Толико дуго смо чекали. Морамо чекати још мало дуже.
Пронађи нас. Знам да хоћеш.
Надам се да хоћеш. Наћи ћемо једно друго.
Много те волим. Стварно.
Време је за буђење, бебице.
Слаткишу...
Добро јутро. Срећан рођендан.
Видео си га?
Свратили смо до куће његове девојке.
Хартиган рече да ти пренесем нешто ако те видим.
Шта то?
Срање, заборавио сам.
Да ти кажем нешто. Узми то и ради шта хоћеш.
А ако га не нађеш...
То ти не даје разлог да се вратиш овде.
Јасно? Немој мислити да перем руке од свега. А ако опет крочиш у овај град...
Ако само помислиш да увучеш њих две у ово... убићу те.
И то је све. Батице.
Ворен Милер. Ко измишља имена?
Нису измишљена. То су прави људи.
Мисли, мртви су, али... Прави су.
Стварно? -Аха.
Тако ми је речено. -И Рут и Силви?
Аха.
Нико се неће распитивати за нас?
Не више.
Одлично.
Пожелела си нешто? Шта си пожелела?
Нећу да ти кажем. -У реду.
Чуваћеш своју малу тајну, а?
Како изгледам? -Изгледаш као ти.
Онда је у реду. Како ми се чини, нисам губио време.
Сећаш се старог Џоа Кренстона?
Да. -Сећаш се кад смо ја и он били у Сент Луису? -Аха.
Провео је три сата улепшавајући се пре него што смо ушли
у кола и отишли тамо. Питао сам га, "Џое, шта то радиш"
Рекао је, "У случају да ми се нешто деси,
желим бити сигуран да ће ме мама препознати."
Онда је обукао капут који има од 12. године,
покушао да га закопча, изгледајући као велики матори дечак, а онда ускочио
на задње седиште. Носио је то чудо све до Сент Луиса и натраг до Тексаса.
Изгледао је као проклета одрпана Ен.
А кад смо се вратили, рекао сам, "Џое, знаш да би те мама"
"препознала да ти се нешто десило."
Он је рекао, "Да, зато што сам носио мој капут."
Мислим, није схватио. Знаш, људи...
не знају ствари онолико колико мисле да знају.
Силви... познаваће ме.
Знаће ме и да ме не погледа.
А Рут... Боже, осетиће да долазим улицом.
Мислим, одувек смо били... Знаш, две половине истог.
Свађали смо се као два детета око лопте. Онда би заждила из куће
као да је у пламену, а ја бих само желео да је држим у наручју.
Само бих желео да је држим.
Али она би викала и лепршала около као колибри. Рекао бих јој...
"Рут, можеш да вичеш на мене док не занемиш..."
"Али то ти неће много вредети..."
"Јер чим завршиш са викањем..."
"Седећемо опет заједно у соби."
А она би рекла, "Тако је. Увек ћемо бити само нас двоје."
Види колико је лепо. Свиђа ти се?
Срећан рођендан.
Овај, ту је, ух, ваљда последње изненађење.
Умеш да отвориш?
Добро. Отворимо је. Да.
У реду. ово је било моје кад сам био
стар као ти. Да видимо како ти стоји.
Поздравићеш Рут у моје име? -Рећи ћу јој.
Надам се ваљда да те више нећу видети.
¶... Моја љубави до дана данашњег ¶
¶ Мој драгоцени опроштају... остани ¶
¶ Узвикивао сам ноћу ¶
¶ И узвикивао сам дању ¶
¶ Из те велике црне рупе ¶
¶ Вратише ми се све речи које бих рекао ¶
¶ Заувек моја је нестала ¶
Како пас лаје? -Аф, аф.
Ав, ав. Покушај ти.
Ав, ав, па да се вратимо на мачку.
Покушај. ¶ Неко ће прећи целу земљу тражећи своју љубав ¶
Још једном.
¶ Други ће зурити у море и претраживати небо горе ¶
¶ Али не убрајај ме у њих јер такав сам био пре ¶
¶ Сада не лутам не лутам више ¶
¶ Лутати више нећу, Господе ¶
¶ Лутати више нећу, ти си све благо ¶
¶ Које сам тражио. Лутати више нећу ¶
¶ Лутати нећу више ¶
Зашто не вежбаш мало? Можда за недељу дана
свратим опет, и можда ћеш ти мени отпевати песму.
Може? -Не.
Не? -Идем сутра на пут.
Пут? Стварно? -Аха.
Дивна је.
Добро си? -Јесам.
Зашто си овде?
Нисам хтео да злоупотребим добродошлицу.
Не. Само желим да знам.
Само волим што сам овде. Планираш да одеш?
Тако је. -У реду.
Имаш неко место у плану? -Не, не знам још... само
далеко одавде. -Ако ти треба нека помоћ...
Не треба ми ништа.
Хвала што си ме позвала и лаку ноћ. -Лаку ноћ.
Рут.
Желим да ти кажем нешто. Ово ми дуго лежи на срцу.
Док сам био у болници,
нисам... нисам правио никакве планове.
Знаш, немам ништа лично против Боба.
И оно што се десило... Мислим, посао је ризичан.
То је... део мог посла. Осим тога, не смета ми
ко је он и шта је радио.
Драго ми је што сам жив.
Драго ми је што те знам. И да ниси била оно што си била
и да ниси никада била с њим и некако се ипак
нађемо овде заједно, сада,
не бих другачије осећао.
Разумеш ли ме?
Сећаш ли се тог дана?
Сећам се да сам био упуцан. Сећам се да сам осећао како
сам био ударен у раме, гледао велико небо над Тексасом.
Сећам се тога, али... -Јеси ли ме видео?
Не, нисам. -Јеси ли чуо шта сам после рекла?
Прочитао сам твоју изјаву.
Није била баш истинита, знаш. Нисам била само девојчица
која је упала у срање. Знала сам шта радим.
Па... мислим да...
многе изречене ствари можда нису биле истините.
Али си урадила шта си урадила. А и он је.
И шта год да си урадила, кад те видим са ћеркицом... Видим само добро.
Можда те само варам.
Да ли ме вараш?
Чекај. Чекај, јеботе!
Јеботе.
Упуцао си ме. Зашто?
Никад те нисам видео. -Не.
О чему се ради... о парама?
О теби... ради се о теби. Теби и девојчици.
Свему што покушаваш.
Убићеш ме?
Не желим да мислиш да ти нешто дугујем.
Не дугујеш.
Једина особа којој нешто дугујем је Боб.
Није тако.
Чувам у себи све време...
Седим ноћу будна смишљајући шта све желим да му кажем.
Осим што сада имам толико тога, да не знам
одакле да почнем. Биле смо само Силви и ја.
Нисам знала како да пишем о њој. Како писати о нечему таквом?
Сећам се дана кад је рођена. Била сам тако уплашена, и покушала
сам да спречим њен излазак, али ипак се родила.
А када сам је узела у наручје...
Зијале смо једна у другу и помислила сам
да ћу умрети од толике љубави. Покушала сам да му пишем
о томе да би знао како је, али...
нисам могла да нађем одговарајуће речи.
И зато сам просто престала... престала сам да му пишем.
Мислила сам да ћу му рећи све одједном кад га видим.
Ушао би кроз врата, и знала бих тачно шта да му кажем
и ствари би биле какве су некада биле.
Зато сам чувала сваку ситницу.
Нисам спавала људски четири године...
Уморна сам. Само сам јебено уморна.
Онда одмори.
Чекаћеш са мном док одмарам?
Јеси ли добро? Хеј, шта... шта то радиш?
Вози, човече. Вози.
Молим те, само узми кључеве. -Дај гас! Нагази!
Добро.
И држи се аутопута. Кад дођеш до шестице,
скрени десно. -Са... само покушавам да видим
породицу, у реду? Само покушавам да одем кући.
Не желим да се свађамо. Урадићу све што желиш.
Само желим да одем кући.
А ја само желим да возиш.
Кога имаш у породици?
Шта? -Кога имаш?
Имаш ли жену и децу? -Не.
Не, идем да видим родитеље. -Родитеље?
Маму и тату? -Да.
Како се зовеш?
Вил. -Зовеш се Вил?
Да. -Виле, имаш ли нешто за пиће? -Не.
Немаш? -Не.
Срање. Могла би и обична вода.
Да ли би требао у болницу или тако нешто? -Не.
Само остани на аутопуту. Скрени на аутопут 6.
Разумем.
Мислим да видиш да сам рањен.
Ти људи су ме тражили.
Хтели су да ме убију. Неко их је послао,
дошли су од некуда, и средили су ме.
Добро су ме удесили. Али нису довољно добро.
Види...
Реци оцу кога си данас возио.
Добро. Кога?
Шта? -Ко си ти?
Хеј!
Баци је!
У реду је.
Сећаш ли се...
Сећаш се твог првог посла за мене?
А? -Ха. Ти и Фреди.
Онај први. -Не, никада нисам урадио ништа за вас, гдине.
Мислили сте да сте много опаки.
Били сте клинци.
Хоћу да идем кући. -Разговарао сам пре 10 минута са Морганом...
рекао сам му како се десило.
Не, не, не. Позови га опет, нека дође овамо. Не знам ко је коме шта урадио.
Јесте ли нашли личну карту?
Не. Мислим, јесам, али био је само неки кучкин син из околине Барлесона.
Ко би рекао? Скерит зајебан као наивчина, а?
Одвешћу Рут кући.
Не, Теди ће то. -Не, ја ћу.
Чекај овде.
У реду је, у реду је.
Позваћу хитну помоћ.
Чекала сам те.
Престани. Голица ме. -Мислио сам да то треба
да радимо... да им певамо. -Само причај.
Па... Испричаћу ти нешто.
Причаћу ти о будућности.
У будућности, ја сам старац.
Стојим на вратима. У кући смо.
Кућа је наша, негде далеко одавде, где је све зелено и сунце има готово увек.
И ту где стојимо, како ја то видим, машемо неком.
А тај неко си можда ти,
дошла да нас видиш после много времена.
Ако си стварно ти... Врло смо срећни што те видимо.
Хеј, слаткишу.
Причај ми још о тој кући.
Не причам теби.
Велика је... Можда је фарма.
Стара. Старија од нас.
А опет, некако, осећам да сам је можда ја саградио.
Не може се рећи.
Једноставно се не може рећи.
NIKO NIJE SVETAC
Превод и обрада: М. М. 29.09.2013'www.titlovi.com
¶ Напустио си дом са 23 ¶
¶ Кофер пун џина ¶
¶ Мислио си да имаш савршен план ¶
¶ Увијаш се око брда ¶
¶ Увијаш и увијаш опет ¶
¶ Светла више не сјаје јер тебе више нема ¶
¶ Напунио си тај кофер прљавим новчаницама од 100$ ¶
¶ Одлазиш на још један одмор ¶
¶ Окружен си најбољим градским кловновима ¶
¶ Сада светла више не сјаје док тебе нема ¶
¶ Мора да те је сећање усмерило ка мору ¶
¶ Никад ниси волео велике слике ¶
¶ Ђаво изгледа мисли ¶
¶ да ти компликације добро пристају ¶
¶ Јер светла више не сјаје док тебе нема ¶
¶ Буљиш у ту слику у маминој трпезарији ¶
¶ Сликану баш пре твог рођендана ¶
¶ Стално ме пита да ли знам кад се враћаш кући ¶
¶ Јер светла више не сјаје док тебе нема ¶